Jan Neruda
Volím slovo prosté,
chci tu báji vypravovat,
z úst jak lidu roste.
Motto k Baladám a romancím - vysvětlíte, co chtěl Neruda těmito verči sdělit? Komu byly jeho balady především určeny?

Ballada horská. 
 „Řekněte mi, babičko má, 
co že rány svírá,
po čem člověk, těžce raněn, 
přece neumírá?“ –„
„Rány hojí otevřené na tom lidském těle
jenom čarodějná jarní šťáva z jitrocele.“
„Řekněte mi, babičko má, 
co se dobře  dává,
je-li ochořelá hlava bolestí až žhavá?“ –
„„Na tak těžký úpal hlavy pomoc jiná není
nežli mladé listí z lesní jahodiny.““
Dítě z chaty vyskočilo do sousedních polí: –
„Daruj šťávy, jitroceli, na vše, co kde bolí!“
S pole spěchá ku lesině přes trní a hloží: –
„Dej mi to své mladé listí, jahodino Boží!“ 
Co kde chtělo, rychle mělo, ke kostelu běží,
na kříži tam pod oltářem Kristus rozpjat leží. „Potírám Tvá svatá prsa,
 myju bok Tvůj svatý,
tělíčko zas uzdraví se, Ježíšku můj zlatý 
- kladu čerstvé listí lesní na hlavu a líce,
nebude Ti hlavičky Tvé bodat úpal více!
“Nad kostelem velké zvony do okolí zvoní,
lid se sbíhá, v prsa bije, zázraku se kloní:
jak to dětská duše snila,
vůle Boží vyplnila.
Podnes mají v horské vísce obraz Trpitele:
nemá rány ve svém boku, nemá trnu v čele, 
–bílá lilje v ranní záři po celičkém těle.

K jakým svátkům se váže pointa příběhu?
Které jiné dílo velice připomínají úvodní verše této balady? /prozaické dílo/

Ballada dětská. 
Matka zdřímla na úsvitě.
Dítko vyjeveně hledí
 – v nožičkách mu Smrtka sedí.
Malá Smrtka, sama dítě,
na hlavičce věnec bílý,
ve košilce drobné tílko,
v ručkách drží hravé sítě 
jako k honbě na motýly.
A ty ruce jako hůlky 
žluté jako z vosku čílko,
místo oček modré důlky.
„Pojď děťátko, pojď holátko,
na chvilečku, jen na krátko!
Zahrajem si na Hélice
andělíčků při muzice,
budem bílé holubice.“ „„Matička mi nedovolí
a mě tělíčko tak bolí!““
„Pojď děťátko, holoubátko!
Přišla jsem ti ku pomoci,
nemoc nemá více moci,
venku v andělíčků kůru
poletíš až k nebi vzhůru.“ 
„„Matička mi jíti nedá,
myslím, že již hlavu zvedá!““ 
„Pojd‘ dětátko, pojd‘, babátko!
Posílá mne Jezulátko,
posílá mne kněžna nebe,
abych přivedla Jim tebe,
posýlá mne tvoje svatá:
Ať již jde, má dcerka zlatá!“
„„Pojďme, pojďme, ale zticha,
matinka se jinak zbudí!
Něco těžkého ji trudí,
i když dřímá, těžce vzdychá,
srdce bolestně jí skáče,
a když vzhledne, ihned pláče.““

Vzpomínáte si, za jakých okolností vznikl tento velmi smutný text?

Ballada česká. 
Žil jednou v Čechách smavý rek,
Vám známý rytíř Paleček;
on samý šprým a nápad byl,
rád dobře jed‘a dobře pil,
a lidem dobře činil.
Rád jed‘ a pil, jak povídám,
však ještě něco dodat mám:
on též rád bloudil po Čechách 
–a pak byl vždy jak v mátohách
a nevěděl, kde stojí.
„Nu, nu“ –kdys zazněl náhle hlas –
„pan rytíř je už ve snách zas?“ 
a Paleček jak přimražen!
Aj před ním kolo bujných žen,
a v prostřed Vesna sama.
„Jen neboj se, Ty’s celý muž,
Ty se mi ze všech líbíš –nuž
mé slovo k smělosti Tě zve,
rci jakékoli přání své
 –však vtipně jen a hbitě!“ Již rytíř bez všech rozpaků
si hodil hlavou: „Tedy řku
a prosím: až bych jednou zdech‘,
mne výročně vždy ožít nech,
na osm dní –to s jara!
Když svět zas jednou krásným je,
když zem se celá rozsměje,
pak, Vesno, milostiva buď,
na osm dní mne jenom vzbuď!“
 A Vesna kývla: „Staň se!“ 
Od časů těch, děj se co děj,
fialek vůní budí jej,
slavíkův ven jej volá hlas,
pan rytíř vstává bujný zas
a rozkročí se krajem.
Kraj český, jindy smuten, tich,
je pojednou pak samý smích,
a celý ten náš český svět
je samý zpěv a samý květ 
– však krátce jen, ach krátce!
Vždyť umluvil si rek náš s ní
jen blažených vždy osm dní!
Pak vrací se zas v dumnou říš,
a Vesna dá mu medu číš 
– on opiv se zas usne.

Kdo je hlavním hrdinou této balady? Jedná se           o skutečnou historickou osobnost?  Kdy jsme se 
s touto postavou již setkali ve výkladu?

Romance o Karlu IV.
Král Karel s Buškem z Vilhartic
teď zasedli si k dubovému stolu 
– ti dva už pili mnohou číši spolu
a zapěli si z plných plic.
„Nuž dej sem zlaté číše, páže,
a nalej vína – dolej výš 
– dnes, pane Bušku, cosi zvíš!“ 
král Karel vesel káže.
„Zde po tom víně, Bušku, slyš,
domácí slunce naše v loni hrálo 
–toť první víno, které v Čechách zrálo 
–aj tedy vzhůru, pijme již!“
A pili – král však náhle prsknul –
„To že je víno? tenhle kvas?
vždyť ústa křiví, láme vaz!“
a zlostně rukou mrsknul.
„Eh – vezu révu z Burgund sem,
“král dál a dál si v zlosti svojí vede,
a takovouhle peluň mně z ní svede
ta velebená česká zem!
Jsem přesvědčen, když broskve vsadím,
že sčesám trpké trnky s nich,
a chceš-li klidit pustý smích,
zde růže sázet radím!
Však jaká země –taký lid!
vás kdyby učit chtěli všichni svatí,
zda všimnou si jich Češi paličatí 
Jak bych zde mlátil otep slámy!
Nechť chci со chci, za krátký čas
se všechno jinak zvrhne zas 
–mám já to bídu s vámi!«
Přec zase číši k ústům zdvih‘,
a napiv se, své velké dobré oči
teď kradmo přes stůl po soudruhu točí,
ten však je jako pěna tich.
Jen – aby marně nezahálel 
–pan Bušek máčel zub a pysk
a víno ku půnebí tisk‘ 
a po jazyku válel.
„Ba je to bída,“ děl zas král
a rychle zavdal sobě vína znovu,
tak rychle, jak by bránil zlému slovu;
však kolem úst již úsměv hrál.
„Mám žízní umřít? –na mou víru,
Ty’s oslep‘, páže –nevidíš,
že přede mnou je prázdná číš? 
– a dej mi dobrou míru!
Pij, Bušku –již se nezarmuť 
– a poslyš, co Ti král Tvůj moudrý praví:
můj jazyk je jak známo vybíravý – 
a našel již v tom víně chuť.
Víš – zkoumat třeba, Bušku milý!
to víno má svůj zvláštní ráz,
zprv trpké, ale milé zas 
–my, myslím, už se vpili!“
„„Nu vidíš, králi: tak náš lid!
Má duši zvláštní –trochu drsná zdá se –
však květe po svém, v osobité kráse –““ 
teď přerušil svůj náhle klid
hned rozveselen Vilhartice –
„„ach přibliž k tomu lidu hleda 
přitiskneš svůj k němu ret
a neodtrhneš více!““

V tomto textu je užita paralela - mezi čím a kým?
Co král vytýká české povaze?
Čím mu Bušek oponuje?

JAN NERUDA: DĚDOVA MÍSA

V kamnech praská, dědek každou chvíli
svadlé ruce sobě zahřívá,
kolo vrčí, syn si s prací pílí,
nádobu si z dřeva vyrývá.

Kolečko si divnou píseň šumí,
vnoučeti se očka kmitají -
"Hele, co náš táta všecko umí,
jak mu tříšťky z rukou létají!

Dřevo ukradl jsi v panském lese -
komu děláš z něho koryto?
"Dědovi; - již se mu ruka třese,
nádobí už všechno rozbito."

"Nauč mne to!" - "Vida toho kluka,
nač by tvá to ruka uměla?!"
"Až se tobě třásti bude ruka,
koryto ti synek udělá!"

V kamnech praská, dědek shrben pláče,
svadlé ruce syn mu zulíbá,
kolo mlčí, vnouče kolem skáče -
"Táto, proč se kolo nehýbá?"

Knihy veršů (1968)

Jaká je hlavní myšlenka tohoto mikropříběhu?
Proč tak silně působí na naše emoce?

Matičce

V sobě jen a mlčky nesu,
nechť zakusím čehokoli,
zamlčím i matce drahé,
co mne těší, co mne bolí.

Jak to přijde, matičko má,
že přec všechno uhodnete —
když mně srdce v těle plesá,
zrak že jasně pozvednete?

Jak to přijde, matičko má,
že tak všechno uhodnete, —
když mně srdce v těle pláče,
že si v koutek zasednete?

Toto je jedna z básní, které věnoval Neruda své mamince. Co na ní obdivuje?

Proto mně drahá tak
milá má matička,
že je tak maličká,
že je tak chudičká.

A kdyby byla snad
chudší než oblázek,
předc bych ji v srdci svém
choval co obrázek.

A kdyby byla snad
svázána v uzlíčku,
předc bych ji miloval,
tu drahou matičku.
Říkala jsem Vám, že Neruda je jedním ze dvou autorů, kteří měli velmi blízký vztah k mamince. Tento text je toho jednoznačným důkazem.

Písně kosmické

Také to Slunce ohnivé 
pomalu pousíná,
přijde i jeho hodinka,
zhasne a mrtvě zsiná.
A jen kdyţ za čas planeta
na prsa zpět mu skane,
zase pak dávným plamem svým
na chvíli ještě vzplane.
Ach coţ ta láska mateřská
přes časy, přes hrob hoří,
neumrazíš jí na horách,
neuhasíš jí v moři!
Matičce dáš-li do hrobu
na prsa dítě její,
ještě se vpadlé, ztlelé rty
radostí pozachvějí.
Další důkaz této hluboké lásky najdeme i v Písních kosmických. Základním principem je zde propojení dějů v kosmu se životy a starostmi lidí i celých národů.

(A mluví člověk:)
Jak lvové bijem o mříže,
jak lvové v kleci jatí,
my bychom vzhůru k nebesům,
a jsme zde Zemí spjatí.
Nám zdá se, z hvězd že vane hlas:
„Nuž pojďte, páni, blíže,
jen trochu blíže, hrdobci,
jimž hrouda nohy víže!
“My přijdem! Odpusť, matičko,
již jsi nám, Země, malá,
my blesk k myšlénkám spřaháme
a noha parou cválá.
My přijdem! Duch náš roste výš
a tepny touhou bijí,
zimniční touhou po světech
div srdce nerozbijí!
Mypřijdem blíž, my přijdem blíž,
my světů dožijeme,
my bijem o mříž, ducha lvi,
a my ji rozbijeme!

Tento text budete jistě z nám z jednoho českého filmu. Který film to je? 
Co Neruda v básni lidstvu předpovídá? 
Splnila se jeho předpověď?